LØP SÅLEDES AT I KAN VINNE PREMIEN
i Kor. 9, 24.

Kjære barn!
Det er om et kappløp jeg idag vil fortelle.
Det er sikkert noe dere kanskje selv har vært med på, iallfall har dere vært med og sett på Og dere vet hvor spennende det er, både for dem som er med i kappløpet og for dem som ser på Det er bare én ting alle tenker på og er optatt av:
hvem det er som skal få premien.
Det kappløp jeg vil fortelle om, skulde jeg ønske dere alle sammen vilde være med på, for der er en premie a vinne som er verd å eie, og det rare er, at i det kappløp kan vi alle få denne herlige premien.
Kan dere gjette hvad ('et er for et kappløp jeg tenker på? Det er det kappløp som Jesus har fått i stand, og premien som han har satt op kaller han «Liv~t~ krone».
Å, at dere alle måtte vinne den!
Men la mig først fortelle et vakkert minne jeg har fra mine skoledager.
Jeg gikk dengang enda i en av de lavere klasser, jeg var vel ikke mer enn sånn en ti år, men jeg husker det som om det hadde hendt igår.
Det var syttende mai.
Oppe på en åpen plass ved en av Mesnafossene hadde vi som vanlig feiret dagen med sang og taler, eggedosis og kaker, lek og moro.
Fra festen marsjerte vi så under vår skolefane syngende gjennem Storgaten og toget inn på skolegården, hvor skolens rektor pleiet hilse oss med en kort tale.
136
Nge harneprekener
Vi samlet oss i krets om den vakre, hvite silkefane, som blev båret av en av de større gutter i gymnasiet, mens to andre gutter, en på hver side, var fanevakt og holdt i de tunge, gyme silkedusker som hang ned fra stangen.
For å melde vår ankomst stemte vii «Ja vi elsker dette landet,» og småguttene kunde da synge den gang ogsa.
Så kom rektor.
Han var da en meget gammel mann, såvidt jeg minnes døde han allerede samme året, det er kanskje nettop det som gjorde at jeg så godt minnes hvad han da sa til oss, det blev hans siste hilsen.
Han stillet sig foran gutteflokken og så utover oss med sine gode, milde øme. Jeg kan se ham når jeg vil, som han stod der, den kjære ærverdige rektor Ulrik Fredrik Lange, den høie, av årene bøiede skikkelse, hvis ansikt lyste av klokskap og godvilje.
«Gutter,» sa han og pekte på skolefanen, «det er et vakkert merke dere her samles under. Det er vår skoles merke.
Se den skinnende hvite silkeduk! Ingen flekk må skitne den ut, husk på det gutter!
I gullskrift står øverst skolens navn, og derunder den vakre grønne laurbærkrans.
Hvad den hetyr?
Jo, at alt det gode og ærefulle dere får utrettet i livet, blir blader på den æreskrans dere skylder denne vår skole. Se til at der blir mange slike blader i minnekrans en!
Og nedenunder kransen lyser i gylne bokstaver det gamle latinske ord: Per ardua ad asira.
Det betyr: Skal dere nå høit op og langt frem - «ad astra» betyr på norsk «til stjernene» - så må dere ikke spare dere for det strev og den møie det koster å nå ditt - «per ardua» betyr nemlig på norsk «ved slit og strev».
Det gjelder her på skolen, og det gjelder også når dere har forlatt skolen og skal ut i livets strid.
Det høieste et menneske kan nå til, er å bli et godt menneske, men det er også det vanskeligste. Det vil koste meget strev og megen kamp, det vet jeg som nu er en gammel mann.
Men jeg vet også at det med Guds hjelp kan gå an å bli det.
Hør det, gutter, det går an!
Og jo før dere begynner, dess bedre er det. Begynn da med det allerede her på skolen, og hold så ved med det hele livet, så skal dere til slutt nå høiere enn til alle stjerner, helt inn i Guds lyse himmel.
Per ardua ad astra, husk det, gutter,» la han til, og det blinket tårer i den gamles øme.
Siden har jeg aldri kunnet glemme dette ord av min gode gamle rektor, det har fulgt mig som et kjært minne op gjennem årene og vært mig en spore som jeg har hatt god nytte av.
Og nu gir jeg det videre til dere, gutter og piker.
Per ardua ad astra!
Hvis dere heller vil ha det på norsk, så har jeg omsatt det slik:
Høiere op og lengere frem, om veien er aldri så tung og slem.

Det var som den gamle rektor kalte oss til å være med på et kappløp, han vilde vi skulde kappes om å få den største av alle premier: å bli gode mennesker, som kunde nå frem til himmelen.
Det er dette kappløp også Jesus vil få dere med på, og det er om dette kappløp apostelen Paulus skriver i sitt brev til korintierne, når han sier:
Løp sa~ledes at I kan vinne premien.
Det Paulus tenker på er jo ikke slike premier som man vinner på idrettsplassene, dem brydde han sig ikke stort om.
Nei, han visste noe som var meget større og bedre, han tenker på den premie vi synger om i det lille verset:
138
Nye ~arneprekener
Perleporten åpner sig, Jesus sier da til mig:
Se, her har du kronen din, vennen min.

Det er den premien han så gjerne vil vi alle skal få, den som Jesus kaller «Livets krone».
Skulde vi ikke alle gjerne ville det?
Mens Paulus var i Korint, hadde han vært til stede ved de berømte kampleker som holdtes der hvert annet år, da tusener av unge menn fra hele Grekenland under den største spenning av titusener tilskuere hadde kappes om a vinne premien.
Han hadde sett, hvordan disse unge menn i lange tider hadde holdt sig borte fra alt som kunde være dem til skade under kampen, han hadde sett den iver og begeistring de hadde drevet sine øvelser med, og hvordan de under selve løpet hadde anstrengt sig til det ytterste for kanskje å kunne få premien, enda den ikke var annet enn en fattigslig krans av granbar.
Slik vilde han vi skulde være som vil vinne den premien som Jesus har satt op, «Livets krone». Da skulde vi alle kunne vinne den.
Paulus vant den.
Da han var blitt en gammel mann, blev han kastet i det Mamertinske fengsel i Rom, fordi han ikke vilde fornekte sin Herre og Frelser.
Han blev dømt til døden av sine urettferdige dommere, men like før dommen blev felt, skrev han til sin unge venn
Timoteus:
«Jeg har stridt den gode strid, fullendt løpet, bevart troen. Så ligger da rettferdighetens krans rede for mig, den som Herren, den rettferdige dommer skal gi mig på hin dag.»
Kjære barn, gjør nu du som han!

øv dig i gudsfrykt, si nei til ('jevelen og alle hans gjerninger og alt hans vesen, hold dig borte fra alt som du skjønner vil hindre dig, hold dig alltid nær til Jesus så lenge du lever, så skal han på hin dag også gi dig rettferdighetens krans, den skjønne premie, som han har ferdig til dig.
Mange er spent på hvordan det vil gå dig.
Jeg synes jeg ser hvordan alle Guds engler med spent opmerksomhet følger dig.
Tror du ikke også far og mor gjør det samme, og alle som er glad i dig? Blandt disse er også jeg som taler til dig idag.
Løp da således at I kan få premien.