DIN GUD    DIN SYND - DIN
GJENL~SER

<For der er en Gud og e fl mellemmann mellem Gud og mennesker, mennesket Kristus Jesus,
han som gav seg selv til lØse-pen ge for alle, et vidnesbyrd i sin
		tid -.»	i Tim. 2, 5-6.

Der er en Gud!
Setningen er enkel, men rummer veldig meget, ja rummer alt.
Der er en Gud!
	Ta den sannhet bort,		og alt blir s~
mørkt, så mørkt. Du slukker jo vårt eneste lys! -Der er en Gud! Det er det evig ubegripelige, sant nok,
men det løser dog livets dunkle gåte for oss. Den første trosartikkel begynner derfor
helt naturlig med den høyhellige forsikring:

7

«Jeg tror på Gud -Det er det første skritt på sannhets vei,
for den som skal søke Gud, må jo tro at han er til og at han svarer den som ber (Hebr. 11, 6).
Der er en Gud!
Det er hele naturens fornuftige erklæring, alles erfaring og barnets allmektige tro.

Der er en Gud!
Det kvidrer jo fuglen så yndig og glad.
Det hvisker hver lilje, det sier hvert blad.
Det vidner alt liv her på jorden.

Der er en Gud!
Det tordenen roper med sterke skrall.
Det durende mumler hvert fossefall.
Det stormen og synger på flukt over land.
Det bØlgene nynner ved strand.

Visst er der en Gud! For her er jo vi! stemmer de i, hver blinkende stjerne, hver sol i det fjerne, hvert sandkorn du ser på din sti.

Der er en Gud! Da han talte, det skjedde. Da han bød, det ble.
Som skrevet står i Rom. 1, 20:
~For hans usynlige vesen, både hans evige kraft og hans guddommelighet, er synlig fra verdens skapelse av, idet det kjennes av hans gjerninger -.>
Kan den <usynlige> være synlig? undres du.
Ja, for han har åpenbaret seg i sitt verk.
Der er en Gud!
Det er du altså selv et vidne om, menneske. Visst er du det!
Dine åndedrag og ditt hj ertes slag forkynner deg det når du hviler som når du virker. Du «tilstår» det ved hvert skritt du tar og ved hver gjerning du utfører. Du «bekj enn er» det ved hele din tilværelse:
Der er en Gud, ja, en stor Gud! Han skapte meg!
Din samvittighet, den har også sagt deg det så mangen gang i stille stunder, når tanke og sinn falt til ro og du fikk summe deg etter dagens strev, strid eller lek: «Du, der er en Gud!»
Du kan ikke nekte det.
Du ble av og til vakt av din slummer ved den Hellige Ånds kall, og din sjel skrek i stor smerte: Der er en Gud! Der er en Gud! Jeg vet der er en Gud! -

8	9
Du fornektet ham kanskje, du syndet og lo, du danset og svor, men stemmen der inne påstod sitt: Der er nok en Gud -likevel!
Der er en Gud!
Selv hedningen vet det, tross all sin uvidenhet. - -Men det aller største bevis i denne «sakførsel> er selvfølgelig Menneskesønnen, for han var jo og er jo Gud, - «Gud i vårt kjød>, - og Skriften er (len guddommelige tale til oss om ham.
Jo, der er en Gud!
Men de vise og kloke har hatt den ære å opplyse menneskeheten om at det motsatte er tilfelle: Der er ingen Gud!
Det er som å fryde seg i solskinnet og nekte at solen er til! Det kaller vi toppmål av frekkhet. Det kaller vi vanvidd,> ikke sant?
Ikke å undres over at Skriften påstår den er en dåre som sier i sitt hjerte: «Der er ingen Gud» (Salme 14, 1).
Kjære sjel: Tvil ikke på det som endog djevlene tror! (Jak. 2, 19.)
Der er nemlig en Gud! Å nekte det er å styrte seg selv fra ærens trone og ned i et håpløst intet. Det er å nekte sin egen
høye adel og synke i dypets bunnløse dynd.

Der er en Gud, og han kalles «den eneste sanne Gud», all godhets far. Derfor heter det: «Der er en Gud.> En, bare en, - en og ikke flere.
Der er mange «guder», men bare en Gud. Det er den Gud som «har skapt meg og alle andre skapninger» og som holder alt oppe med sin allmakts arm.
Så sant som der er en Gud, er der kun en Gud: «Den levende Gud,> den evig enerådende over alle ting, livsens kilde og tidens og evighetens samlende midtpunkt. Den Evige selv
Der er en Gud, og det er din Gud, menneske. Det er ham som du skal møte og stå ansikt til ansikt med en gang - på evighetens treskel -, og som du da må «avlegge rapport» for. Det er ham som «vet og kjenner alt». Hebr. 4, 13.
Han er ikke bare din skaper, han er også din dommer.
Ikke sant: Det kjennes som en stille banken på din dør den sene kveld: «Gjør deg ferj\~ti¾~ møte din Gud!»

10	11
Du våkner og lytter - -.
Du har hørt evighetens røst, - og du reiser deg for å lyde det hellige kall. Din lengsel er vakt etter Gud. Du vil bli god. -Men just da merker du noe svart, uhyggelig like foran deg. - Det er din egen skygge. Der er deg selv, din synd!
Synet på Bibelens Gud avslører ditt eget indre.
Når Gud stiger frem for ditt blikk, er alltid din skygge imellem, og du blir så angst.
Det blir natt i din sjel når du kommer inn i den Helliges rene lys.
Du oplever noe av det profeten Esaias skildrer i kapitel 6 i sin bok.
Du ser deg skilt fra ham som er ditt opphav, og du er deg selv i veien når du vil nærme deg til ham. Synden er imellem, synden stenger -.
Du finner ikke din Gud. Du finner bare deg selv, din synd, din egen svarte skygge.

Synd, hvad er egentlig det? Er det svakhet, feil og brist her og der?
Ja, men det er mer, det er noe rent forferdelig: «Synd er lovbrudd,» sier Skriften.
Brudd av lov, det er synd. Synd er altså

12
rett frem sagt - forbrytelse. Og da loven i dette tilfelle er Guds lov, er synden forbrytelse mot Gud.
Og den som ikke er helt fullkommen, har brutt loven. Han er altså en forbryter, ja, en storforbryter.
Ordet synder har ofte en sånn almindelig, respektløs klang. Men å være en synder er å være uten fred - med Gud.
Det å se seg selv, er derfor det samme som å se seg fortapi. Det er å se seg dødsdømt. Ja, det er å dø.
<Den lønn som synden gir er døden -.» Det er djevelen som sier det motsatte. Tror du ham? -«Så synder vi litt!» heter det. - Det er sannelig ikke noe å le til! For så sikkert som der er en Gud og en himmel, er der o~å  en dj evel og et helvede, - en orm
aldri dør, en ild som aldri slukner.
En synder er alltid fredløs, for å synde er allhd ulovlig!
Synden er aldri tillatt! Husk det! -Synden er alltid farlig og alltid stor! Synd, det er dj evelens sæd og gift. Synd, det er opprør mot Gud. Synd, ja, det er og blir alltid - synd!
I .~
kilde som uimotståelig baner seg vei ut fra jorden8 dyp.
-	Hvad skal jeg gjøre for å bli freist?
Det er evighetsspørsmålet i tiden.
Og hør: «Det svarer ovenfra!»

Der er en mellemmann mellem Gud og mennesker.
En mellemmann? En som er gått imellem? -Ja, like så sikkert som der er en Gud, er der en mellemmann. Og denne mellemmann er for alle. - Så herlig enkelt og så overmåte velsignet! ('Og like så sikkert som der bare er en
er der bare en mellemmann. En -ikke mange, en, bare en. -En mann i alles sted. En i ditt sted. -En! -Det er nok med en, for han fyller plassen og utfører verket helt alene. Han gjør alt for de alle. Han kalles her «mennesket Kristus Jesus». Han var Gud, men ble menneske. Ja, han ble mennesket - for alle mennesker. Mellemmannen måtte nemlig være menneske, for det var mennesket som
Din synd er så hatet av Herren som den er elsket av dj evel en. Ditt forhold til den ene og den annen av de to, bestemmes derfor ved det standpunkt dit tar til din synd.
Jeg tenker nil på ditt valg i det livsviktige øyeblikk når Gud kaller deg.
Velger du da synden, velger du dermed døden, og dti kan da sikkert regne med djevelens velbehag over ditt liv, for du går mot evig fortapelse skntt for skritt.

Er du blitt vakt, vet du der er en Gud. Da vet du også at der iallfall er en synder, en som er fredløs, fortapt og fordømt. Og denne ene synder, det er du. Ja, du er blitt den eneste synder på jord. Hele tilværelsen er likesom inntil videre bare du og diii synd og din Gud.
Og du ser at du er så helt igi enn cm ond at det er umulig å bli god.   Forferdelige tilstand!
Et nødrop høres da i den mørke natt:
- Hvor er frelse for en synder som meg? Hvem kan fri meg fra min synd og gi meg fred?
Det trenger seg frem fra ditt indre som et heftig vulkanntbrudd eller lik en stille
14
In

hadde fått og som hadde brutt loven, og det var mennesket som skulde dø.
Menneskesønnen påtok seg å være deg og meg innfor Gud. Han ble mellemmannen, og derfor måtte han dø, - dø vår død.
Mellemmannen var den ansvarlige for alle. Hele slekten ble stillet bak hans rygg. Han gikk imellem oss og Gud for å hele bruddet og knytte forbindelsen på ny.
Han gikk imellem vanhellige syndere og en hellig Gud, mellem oss som forbrøt alt og ham som krevde alt, - og alt ble ordnet ved ham.
Han hadde oppgjør med rettferdigheten for våre synder.
Han gav seg selv for alle. Det er Golgatas evangelium.
Kristus Jesus er sted forireder. Og han er mer. Han er «Den siste Adam». Han er stamfar til en helt ny slekt. Det han er, det er alle - i ham. Det han gjør og lider, det gjør og lider alle, og det han fortjener og får, det fortjener og får alle - i ham.
Mennesket Kristus Jesus er «himmelshgen», den «levende vei», og alle synderes representant hos Gud.
I ham nådde Gud ned til oss og vi opp til Gud.
Han la den fortapte slekt i Faderens favn på nytt - forlikt.
Tenk på det, du skj elvende synder som stirrer angst på din egen «skygge», - din synd.
Ser du ikke mellemmannen just i «skyggen»? - Og lysner det ikke? Ser du ikke veien åpen og fri, véien til din Gud - gj ennem ham som døde for deg?

Jesus betalte vår skyld. Han gav seg selv som løse pen ge for oss. Han betalte altså skylden helt «personlig» i dypeste forstand. Han betalte nemlig med seg - selv!
Han ble en soning for våre synder. «Gi meg et glimt av min Jesus!» ber en sanger.
Ja, la oss få se ham, vår forsoner! La oss få se ham selv! -Han ligger i krybben. Under over under!
Ingen tvil er mulig: Det er ham selv som vi ser der. Han har «gitt seg hen», gitt seg bort til oss, for oss. - Gud, du er kjærlighet!
Vi	ser ham glimtvis som Menneskesønnen i dal og på fjell når han vandrer om og tjener. Det er ham selv. Det er ham personlig, ham og ingen annen.

	16	17
Stille, stille! - La oss få se ham en gang til! -«Han som gav seg selv.» Han henger på et tre, såret og blødende.
Han bærer vår synd og soner vår straff. Det er ham selv - med legeme og sjel overgitt i dødens vold. Han er gjort til synd, dømt av loven, forbannet av Gud. Og han er Gud! -Her ser fornuften intet. Her ømer troen
alt.
Kristus gav seg selv for oss alle. Han gav seg som vårt offer.
Og han gav seg helt frivillig!
Det er det fullkomne og det er det 50-nende ved hans hengivelse. Ja, det er det ufattelige, for det er det guddommelige.

Så er «skyggen» borte!
Den falt på mellemmannen og forsvant.
Han «tok bort synden ved sitt offer».
«Det svarer ovenfra,» fra korset og fra tron en.
Vi kjenner Guds ømme favn tak og hvisker: Far!
Og har du opplevd frelsen, vil ireklangen, din Gud, din synd, din Gj enløser være uutslettelig preget i ditt sinn.
I ~

DYRT KJ~T - VIRKELIG FRI

er dgrt kjØpt -.»
i	Kor. 6, 20.

«Fdr da Sønnen fri gjort eder, da blir I virkelig fri.»   Joh. 8, 36.

Der er et guddomsord som har så dyster en klang:
«Hver den som gjør synd, er syudens trell.»
Og der er en nødstilstand i verden som burde fylle alle hjerter med gru:
Synderes trelldom.

I.
De religiøse treller.
Der er mange av dem, og de er høyst ulike. Vi stiller dem imidlertid bare i to grupper: de ekte og de uekte.
De ekte er helt <stadfestet» i sin Irældom. De har nemlig fått det til som de vil,
18	10
)ID

de! Det har gått så velsignet bra igjennem for dem hele veien. De har sørget for å få sine forpliktelser «nedskrevet» såpass at de kan «holde forretningen gående»   i eget navn. De går aldri «konkurs>, å nei da!
De har fusket seg til et slags håp og en slags frimodighet ved falsk bruk av loven. De er blitt «født» til religiøs trelldom, kan vi gjerne si. De er «Hagars barn». Derfor har de også natur for å trelle, - fortsette å trelle, trelle Liten ønske om nevneverdig forandring (Gal. 4, 24).
De er på en prikk lik ham som stod frem i templet og brystet ~ig av alt det han v~r og kunde (Luk. 18).
Deres egenrettferdighet er av «groveste kaliber». De er helt tilfreds med seg selv, for de er helt blinde. - Visst har de det «godt»! - Vær ikke bekymret for oss! Vi har nok i våre idealer og i vårt strev og vår streben.

Det er kanskje litt forargelig å høre en riktig salt sannhet om synd og frelse og nytt liv? Det stikker muligens i hjertet av og til? -9n
Men - de vet råd som læger alle slike sår. De undskylder sine mulige feil og mangler her og der - og trøster seg med de troendes skrøpeligheter og «Guds nåde»! De synes at de må da kunne stole litt på den, de også! De troende har jo slett intet uten den, og mener enda det skal gå bra!
Kommer andre i himmelen, kommer sikkert vi, tenker de.
Slik «stikker de ømene ut» - på seg selv, og ruser så fremover i blinde - mot evig fortapelse.

Du religiøse hykler: Gå til et grundig gj enn emsyn av ditt liv og din innbilte kristendom. Si til Herren: <Ransak meg du!»
Inn under den Eviges hellige «lyskaster» med alt, hører du!
Og spør deg selv: Bærer jeg de frukter som er «omvendelsen verdig»? Er jeg virkelig glad i Jesus og trives jeg blandt hans venner? Er jeg skikket for «livet i Det nye Jerusalem»? Kan jeg ta plass blandt dem som lovsynger Gud og Lammet i all evighet? Og vandrer jeg på Guds vei? -Jeg vet du lyver, hvis du svarer ja!

21
Kan du da ikke innse at det bare er noe betydningsløst pirkeri det du strever med og er så fornøyd over?
Du mangler opplevelsen av Kristus! Og da mangler du selve livet, da mangler du jo
alt!
Om du nok «på ditt vis» er uhyre virksom, er du dog fullstendig unyttig for Gud, for du er død, og alt du foretar deg er bare «døde gjerninger» (Hebr. 9).
Du, det er kun livet som bærer livsens frukt.
Se derfor ditt liv og ditt strev som en eneste masse av synd, for det er det jo! Det er bare død.
Der står skrevet et forferdende «forgj eves» over hele din tilværelse. Det er det guddommelige svar på alt dii er og gjør. Forgjeves! -Du misbruker loven, så den får ikke drepe deg ved sin dom. Du smyger unda evangeliet, så det ikke får løse og levende-gjøre deg ved sin trøst. Du holder ikke mål for fullkommenhetens krav, og du forakter nåden i Kristi blod. Er det da rart at jeg spør:
Hvad skal frelse din sjel?
Å, måtte alt ditt ramle i grus! Ja, måtte

22
«stasdrakten» din havne på «skarudyngen» fortest mulig! (Fil. 3.)
Det er mitt aller frommeste ønske for deg!

Hør her hvordan det kan gå:
Konrad var blitt vakt og «holdt på å søke Gud». Og det begynte å gå ganske bra for ham. - Konrad «fikk det til»!
Men så en dag brast det plutselig. Han var i skogen etter ved, men hadde glemt reipet som han skulde surre lasset med. - Skulde han fare hjem med tom sle de? - Nei, det var så forargelig! Han vilde prøve å få med seg litt ved iallfall. -Naturligvis ramlet hele greia i første bakken han kom til! Vel, Konrad lesste på igjen og fortsatte. Ny bakke og ny stopp!
-	Alt på plass igjen, og så bar det videre nedover skogsveien. Konrad var fremdeles like god kristen. Jo da, en tålmodig mann!
Atter en bakke, og alt ramlet for tredje gang. Da ramlet det også for Konrad: Han satte i en ed! - Og så var alt, alt han hadde «bygd opp», gjort til intet.
Han stod der i dobbelt forstand uten noe «reip til lasset»! Han kom ingen vei med det. - Han var fortapt. Hele «kristendom-
men», det vil si gj erningshelligheten, var gått i fløyten på mindre enn ett sekund!
Men så kom han «på kne».

Der er noen som det er umulig for Gud å få frelse   tross de «ber». Der er andre som står Guds rike så nær - tross de nok banner.
La meg straks få forklare hvad jeg mener med en så uhyrlig påstand.
Du husker hvad Mesteren sa til fariseerne: «Toldere og skjøger går før eder inn
i	Guds rike.»
Fariseerne «bad» og skjøgene syndet. Var det siste mer velbehagelig for Gud enn det første?
På ingen måte!
Fariseerens «bønn» og skjøgens last var like vederstyggelig for Gud.
Men «toldere og skjøger» erkjente ganske fort at de var «langt borte» på grunn av sine synder. Derfor var de også så nær!
-	Fariseerne derimot, nei tusen takk! Kom ikke her, ellers myrder vi deg, for vi er gudfryktige, vi - skal du vite!
Ser du forskjellen?
Tenk på fariseeren Simon og synderinnen! Hun angren de, gråtende og offervillig
jr
ved Frelserens føtter. Han kold, stiv, kritisk og dømmende (Luk. 7).
Hun så nær, han så fjern.

Men du trenger ikke å «gå ut i synden» for å bli rettskaffent vakt, herlig frelst av nåde og virkelig frigjort fra loven. Du behøver ikke leve umoralsk for å miste din falske gudsfrykt og bli et syndens vrak for Gud. Nei, du behøver bare å være oppriktig i ditt gudsforhold og bruke den Hellige Ånds «øyensalve» (Åp. 3), så blir du en stor synder, selv om du er verdens «beste og fineste» menneske. Du får iallfall se at du er en hykler!

De uekte religiøse treller.
De strever og sliter for å bli og være det de bør og skal, men - får det aldri til. Det er så ugreit alt i hop, bare floker og vanskeligheter.
Kristendommen blir kun et svelg av krav, krav og atter krav, - uoppfylte og uoppfyllelige krav. Den gir slett ingen kraft, ingen fred og lykke.
Og dagene er skygrå, triste og tunge. -Slik er det å være vakt, men ikke frelst,
-	søkende, men ikke løst.

	9i	É.
zn

Disse treller prøver blandt annet å «få seg til» slik at det kan passe å tro nåden! De skal likesom gjøre den gyldig for seg ved sin «forbedring».
En må da være i noenlunde «antrekk» når en skal «møte frem»! Det er jo en fornuftig slutning!
Men «drakten» er dessverre bare filler. De synes likevel ikke å ha hj ertelag til åskille seg av med den, for der er da en knapp eller kanskje to som er nokså bra! Og så driver de på og lapper, lapper - for å kunne «beholde den gamle stasen» og bli «pen» nok i den «med Guds hjelp».
Her er en som særskilt er innstillet på å gjøre det og det som Gud skal synes godt om. Der er en som mest er opptatt med sitt hjerte, - med sine følelser, sin tro, anger og innvortes bedring.
Så treller de! - Gir opp og tar fatt igjen. Faller og står opp på nytt. Blir motløs og ser det håpløst, ja, fortviler nesten, men kan likevel ikke få seg til å slutte.
Og forsøker du deg med en hjertelig lykkønskning på grunn av (le mislykkede anstrengelser og det dårlige resultat, så vil de sikkert misforstå deg! De tror dii spotter dem på det blodigste.
v
De kjemper nemlig ikke for mindre enn den evige krone, mener de.
De strir i vantro for å livberge sitt «religiøse jeg» som er det uundværlige midtpunkt i deres liv, men de innbiller seg at det er <troens gode strid» de fører.
At frelsen på dette vis blir gjort avhengig av finfine, nesten «usynlige» lovgjerninger som skygger fullstendig for Kristus og hans verk, forstår de ikke.
De en ser ikke det avgj orte gren seskj dl som er satt mellem nåde og gj erninger.
«Er det av nåde, da er det ikke mere av gj erninger, ellers blir nåden ikke mere nåde» (Rom. 11, 6).
Enten nåde eller gj erninger, ikke blanding og fusk! lyder den guddommelige regel. Er det nåde, så er det bare nåde. Er det gj erninger, så er det bare gj erninger.
Men de blander likevel - og fusker. «Visst er det av nåde, ja, av bare nåde, hvem vet vel ikke det, - men det er jeg altså, det er jeg som - -,» hører jeg en innven de.
Å ja, du trenger ikke si mer! Jeg forstår deg så inderlig godt! Feilen er at du ikke vender øyet bort fra deg selv og til nåden alene og fra nåden alene til Kristus alene,

27