Jeg tidde - og led.
Jeg bekjente, og Herren tilgav og gi orde mig glad.
Det er Davids vidnesbyrd (Salme 32).
Han «åpnet sig», og Herren gikk inn med nåde.
Fortidd eller skjult synd er åpenbar for Gud. Han vet jo alt!
Bekjent synd er skjult for Gud. Han forlater jo alt!

Mange foretrekker å lukke sig til. fle synder og tier. De tier og - dør.
Gjør du det?
- Den opstandne Frelser kan gå inn til fryktsomme disipler gjennem stengte dører, men aldri finner han vei inn i lukkede hjerter.
Derfor sier han: «Se, jeg står for døren og banker! Om noen hører min røst og åpner døren, da vil jeg gå inn til ham og holde nadverd med ham og han med mig.» Åp. 3, 20.
«Om noen ~~ner -,» vil han gå inn.
Åpner du? Får Jesus komme inn til dig? Husk at «nøkkelen er på innersiden»! Og (len kan brukes bare da når Frelseren banker og kaller.
-	«Den som skjuler sine overtredelser, har ingen lykke -,» står der skrevet.
Vil	du være ulykkelig, så ti bare med din synd! Mer trenges ikke for å gå for-tapt.
Men sæl er du om du seirer over dig selv og åpner ditt hjerte for Gud. Mer trenges ikke for å bli frelst.
«O~ åpne ditt hjerte for Herren!»

ø
NÅDE - «UFORSKYLDT
GUN ST»

~år (~'ud taler til dig om sin kjærlig-het, har du nok dcii innvending at dii ikke er verdig til den.
Vidner han om sin trofastliet, vil du kan-skje påstå at din utroskap forbyr dig den slags trøst.
Forkynnes det at han er iangmodig og god, sier du muligens at også det i all rimelighets navn en gang må ha en ende, for du er så full av synd og dårskap.
Og Guds hellighet fyller naturligvis diii arme sjel med redsel. Dii er jo helt igjennem uren for hans blikk.
Men når Herren kunngjør dig sin nåde, kan du vel ikke si imot -? For nåde, ja, det er nu nåde, det, - og nåde er det samme som «uforskyldt gunst».
Guds nåde er altså Guds uforskyldte gunst mot synderen, mot den som har gjort sig skyld i «lovbrudd» og er blitt «forbryter».
Nåden favner den som intet godt fortjener -, som altså fortjener bare straff!
Den fester sig ikke til noen betingelse hos dig. Nei, nåde, det er den Høiestes gunst overfor den uforbederlige og uverdige.
Du fikk nåde, fordi du var en synder -«under Guds vredes dom».

Kjære venn, la derfor nåden være nåde! La den være uforskyldt gunst - guddominelig, kongelig, uforskyldt gunst! Så blir (lit tj<nt med dcii. Så j)(isser  den  for dig.
Og (la ser dii at alle Herrens egenskaper er dig til trøst - ved hans nåde, - rettferdigheten så vel som kjærligheten, helligheten og nidkjærheten så vel som trofastheten og langmodigheten. For du ser at nåden gj ennemtrenger dem alle og stiller dem på din side - til din fordel.
Med andre ord: du ser at Gud er for dig, ikke imot dig (Rom. 8, 31). Du ser dig fullkommen frelst av bare nåde (Ef. 2).
Og nåden er rettferdig, for den er blod-kjøpt. Det er «Jesu Kristi nåde>.
Du bør derfor slett ikke ha dårlig samvittighet fordi du tar imot og bruker den
-	til frelse og fred, fornyelse og helligende kraft!
Guds nåde, det er nemlig uforskvldt gunst - på rettferds grunn.

I
ENDEL~S BARMHJERTIGHET

«Halleluja! Pris Herren, for han er god, hans miskunnhe~ varer
	evindelig.»	Salme 106, 1.

Jeg minnes det så godt:
Vi	sang lovprisningssalmen: «Min sjel, min sjel, lov Herren -,» og var kommet til strofen «Darmhjertig uten ende og rik på evig miskunnhet». Da fikk jeg et vennskapelig puff fra ham som satt ved siden av mig. Han vilde gjerne gjøre mig opmerksom på dette med Guds endeløse barmhjertighet. Det var nok blitt særlig kjært for ham.
-	Ja, tenk så stort: Gud er «barmhjertig uten ende>!
Hør bare hans egen forsikring:
«Da min vrede løp over, skjulte jeg et øieblikk mitt åsyn for dig, men med evÉq miskunnhet forbarmer jeg mig over dig.» Es. 54, 8.
Tenk, evig miskunnhet! Miskunnhet som altså varer evindeligi   Du, så languarig!
Den «rekker til himmelen», jubler Israels liflige sanger (Salme 36, 6). Til himmelen! Dit er det jo vi skal, dit - og ikke lenger!
Gud skje lov, at nåden varer ved og rekker frem! Tenk, den tar aldri, aldri slutt!
Dag for dag og år efter år legges i «grav», men Guds miskunnhet fortsetter sitt løl> uforandret, like mektig og like stor.

Der er et folk som bekj enn er at de har bare Herreus miskunnhet å takke for «at det ikke er forbi> med dem (Klages. 3, 22).
Der er et folk som er så avhengig av denne evige miskunnhet, at hvis det plutselig blev slutt på den, vilde det føles som om selve solen gikk ned - for aldri mer å gå op. Ja, det vilde bli som å dø - uten å ha håp om opstandelse.
Det er det folk som med smerte kjenner sin egen dype fordervelse, som lider av det «langvarige onde», synden. Den henger så fast ved dem stund for stund.
Det folk kalles «Guds folk». Det er Herrens sanne Israel.
De trenger Guds nåde og de har Guds nåde.
De trenger nåde for syndens skyld, de har nåde for Kristi skyld.
Som solen stiger i øst og bringer ny dag efter hver eneste natt, slik kommer Guds barmhjertighet til dem med livsens lys efter syndesmertens mørke.
Solen er som ny hver morgen, så og Guds barmhj ertighet (Klages. 3, 23).
Ny dag - ny nåde!
Er jeg den samme idag som igår, i år som ifjor - Guds nåde i like måte.
Derfor sier vi med sangeren: «Pris Herren! for han er god, hans miskunn varer evindelig.>
Jo, nåden kan få gledens strenger i sving! Den kan skape lovsang til Herrens ære -selv i «nødens tider», ja helst da.
Nåde, tenk nåde! Alt var jo nåde, bare nåde. -Hallelu ja! Pris Herren!