Og så begynner kampen mellem ham som vil eie mig helt   og «synden som henger så fast» ved mig.
Skal jeg døde kjødet «ved Ånden» (Rom. 8) og beholde Jesus, - eller skal jeg miste Jesus, fordi jeg lar kjødet råde.
Skal jeg akte mig som «død for synden og levende for Gud» i Kristus Jesus (Rom. 6) - eller leve i synden og være som en død for Herren?
Ett av to!
Enten må jeg slippe synden, eller sa ma Jesus slippe mig! -
- Her blir jeg daglig stillet på valg -foran evige muligheter.

Men jeg kan jo ikke slippe synden og drepe kjødet! Hvad da? -Da må jeg rope til Gud «fra det dype»:
«Vær mig nådig!» Og han hører, og forbarmer sig over den elendige (Salme 34).
Striden fører mig til Golgata - seierens valplass.
I syndenøden får jeg bruk for Guds nåde, og i nåden er både en frelsende og helligende kraft.
- En bror i Herren forteller fra sine yngre år:

60
- Jeg trodde mig frelst, men kunde tross all kamp ikke få seier over min synd. Jeg lå stadig under. - Til sist så jeg bare den evige fortapelse for mitt blikk. For selv om jeg trodde på Jesus, måtte jeg jo gå til helvede, når synden overmannet mig, tenkte jeg.
Da - i den ytterste nød, når jeg «segnet om»,   kom det velkjente ord: «Så har Gud elsket verden, at han gav sin Sønn, den enbårne, forat hver den som tror på ham ikke skal fortapes, men ha evig liv.»
«Ikke fortapes, ikke fortapes, - men ha evig liv!» Det lød med kraft for mitt hjerte, og jeg blev løst og lykkelig. Og da oplevde jeg en forunderlig kraft også i mitt liv -til seier over mig selv.
- Det var altså selve evatigeliel og bare evangeliet som gav ham seiren. Den trøstende nåde gav seirende kraft, kan vi si.
Og nu fatter vi den «mørke tale» av Paulus i 2 Kor. 12, 10: «Når jeg er skrøpelig, -uduelig og elendig, - da er jeg sterk.»
Selvopgivelsen fører til overgivelse, og overgivelsen fører like inn til evangeliets kraftkil de.
Livet fødes gjennem døden og efter langfredags mørke skinner påskemorgens sol.

61
Fordi jeg lever, må jeg dø!
- Herre, så ta da mitt liv! Jeg utholder nemlig ikke den tanke å være dig foruten!
-	Ta plass på «tronen» og gi synden «avskj ed»! Drep mig med din sannhet, så jeg kan leve i din nåde! Refs mig i hellig vre de og brennende nidkjærhet, så jeg kan få smake din ømme kjærlighet!

Jeg vil leve - og må dø!
Denne kamp er livsvarig lang og usigelig trettende. Her trenges derfor stadig «ny kraft», og den er å få i nådens ord.
«Korset til seier er givet.»
Kjære venn: Bli ved korset! Bli der med dine fristelser! Og bli der når «alt er forbi», fordi du har syndet og må gråte bittert over dine feiltrin! Gå ikke bort, men bli! Ja, kom enda nærmere og treng dypere inn! For har du virkelig synd, så har Kristus virkelig nåde. Er det sant at du har syndet, så er det ikke mindre sant at han døde for dig! -Og kun han som døde for din synd, kan
frelse dig fra din synd.
Si til ham: Herre Jesus, jeg vil leve, la mig dø!
«MEN JEG BAD FOR DIG -»

«- derfor kwi han ogsa fulikommen frelse dem som kommer Iii Gud ved ham, da han all~id lever
iii	å ga i forbønn for dem.» Hebr. 7, 25.

J esus er i himmelen, Jesus er Gud, -men Jesus ber!
Det synes så motsatt og så meningsløst, ikke sant?
Bønn i herligheten? Trang i fullkommenheten? En Gud som ber? -Ja, lov og takk!

Vi	har jo en venn
som bær' på sitt hjerte vår nød.
Den vennen er Jesus, han elsker oss enn. Han elsker i liv og i dØd.

Guds egen Sønn er vår talsmann og forbeder hos Faderen. Han er Menneskesøn

	62	63
nen og tolker sine brødres trang for «all nådens Gud».
Jesus lever nu alltid for å gå i bønn for oss, derfor blir vi fulikommen frelst «ved hans liv», slik som vi blev fullkommen for-likt med Gud ved hans død (Rom. 5, 10).

«Simon, Simon! Se Satan krevde å få eder i sin vold for å sikte eder som hvete. Men jeg bad for dig, at din tro ikke måtte svikte -.» Luk. 22, 31-32.
Peter var veik, men Pe~r trodde sig alltid å være sterk. Det var hans ulykke.
Og så falt han, falt så dypt, - nektet sin Frelser.
Straks efter gol hanen, og Peter kom forutsigelsen og advarselen i hu, møtte Jesu lidende blikk - og gikk gråtende ut.
«Men jeg bad for dig.»
Det er lysstråleu i din natt, Peter. Det gir håp. Det vil dra dig tilbake i Frelserens favn igjen.
Glem ikke Jesu forbønn og din lidende Frelsers blikk tross alt, tross ditt fall!

Hvad bad Jesus om?
At Peters «tro ikke måtte svikte». Alt hviler på troen, for alt hviler på Kristus, kan vi vel si. -Peters fornektelse var ingen påkjenning for Jesu kjærlighet. - Den stod nok sin prøve just selvsamme natt, men ikke på dette felt.
Den  guddommelige  kjærlighets  store prøve var korset.
Når den ikke sviktet i Getsemane og på Golgata, så svikter den aldri. Når den utholdt det som møtte den der, så titholder den alt.
Lydigheten og lideisen i forening har

bred, hvor høi og dyp den er. Og resultatet målt den evige kjærlighet - hvor lang og

Iforeligger i de apostoliske ord: Den «overgår all kunnskap». (Ef 3.19).

De «mange vann» kunde ikke slukke kjærlighetens evige glød (Høis. 8, 7). Den stod sin prøve.
Men Peters tro på Jesu kjærlighet var kommet i smeltedigelen. - For hvordan skulde det bli å tro nu.
- Er der nåde for en som mig? Kan han tilgi mig når jeg var og er slik og gjorde dette?
Ennu ringer den forferdelige ed i hans

	64	65
~v 1'~ii~ fyldt.
øre. Ennu gjenlyder atter og atter hans egen fornektelse av Frelseren.
- Tenk, jeg svor på at jeg ikke kjente ham - ham, min Mester og venn! Jeg svek ham, jeg frasa mig alt kjennskap til ham og all forbindelse med ham, - skjøv ham fra mig med begge hender! Ham som hadde «det evige livs ord»! - Nei, jeg kan nok aldri, aldri mer bli lykkelig! Peter, Pe ter! Hvad har du gjort? - Å, så mørkt, så mørkt det er i natt!

Peter syndet ikke «på nåde». Nei, han syndet sig tvert om inn i fortvilet nød over sig selv. Deffor var det håp for ham.
Omringet av den trofaste vemis forbønn blev han dratt op av dypets uendelige nød.
«Far, pass på ham, hold ham fast, gi ham den nåde å ikke slippe troen på at jeg elsker ham og vil tilgi og opreise ham! »
Og disippelens bitre tårer blev til ydmyg glede. Hans synd og fall blev årsak til velsignet lærdom og trøst - ved Guds store nåde.
Men Peter er vel ikke alene om å være veik for synd, full av selvtillit - og utsatt for fall?
Å nei, her er nok optegnet mangt og meget i enhver troendes «minnebok».
Både den og den gang hadde vi nær glidd ut (Salme 73, 2), men den usynlige arm holdt oss oppe (Salme 73, 23).
Han bad for oss. Og så er det ufattelige under skjedd: Vi er bevart i troen, altså bevart i Kristus, - og har utsikt til å vinne frem.
- Han ber for mig! Jesus ber for mig! Han ber for mig nu! - Si det til 4ig selv når du trenger det mest, da når du har syndet og er i nød. For hør her:
«Om noen synder, da har vi en talsmann hos Faderen -» (1 Joh. 2, 1).

	66	67