vedpinnen inn i ovnen. Bær inn veden. Jeg må takke Gud!»
«Ja, det er nok grunn til det,» var ved-mannens korte svar. Men for sig selv tilla han:  «Hun var den eneste som hadde forstand; de andre var riktig noen dårer!»
Ja, riktige dårer. Og hvor mange dårer er det ikke i denne verden, som «Gud har elsket så at han gav sin enbårne Sønn, forat hver den som tror på ham, ikke skal for-tapes, men ha evig liv» (Job. 3, i6). «Guds usigelige gave» (2. Kor. 9, '5).
Veden var betalt av velgiøreren; likeså er vår frelse kjøpt med en pris: Guds Sønns dyre blod. «Han gav sig selv til en løse-penge for alle.» (I. Tim. 2, 6.)
Men skjønt Gud til hver og en tilbyr det evige livs gave for intet, så gjør menneskene med dette som personene i denne sanne beretning gjorde med veden. Likesom den gamle mannen er det noen som slett ikke vil ha den. «Det er ikke til mig.»
«I dette er kjærligheten, ikke at vi har elsket Gud, men at han har elsket oss og sendt sin Sønn til soning for våre synder.»
(I.	Joh. 4, IO~)
«Skyt, hvis De tør!»
Jeg kan ikke tenke mig en mere slående illustrasjon på den fullkomne beskyttelse som gis oss gjennem Kristi blod, enn følgende tildragelse, som fant sted for noen få år siden:
J en av de spansktalende byer i Syd-Amerika blev en britisk undersått grepet fordi han hadde deltatt i et opløp der på stedet. Han dømtes til skytning og blev stillet frem for en avdeling soldater. Forgjeves protesterte de britiske og amerikanske konsuler mot henrettelsen. Plutselig, nettop da officeren stod i begrep med å kommandere «fyr!», styrtet den engelske konsul frem ved siden av den dødsdømte mann, svøpte ham i det engetske Ilagg og ~o~te:
<Skyt, hvis De tør!» På samme måte svøpte den amerikanske konsul, som også styrtet frem ham inn i «Stjernebanneret». Soldatene senket sine våben, og mannen blev overgitt til de engelske myndigheters beskyttelse.
Den synder, som tror på den Herre Jesus, er frelst, fordi han er dekket av Kristi rettferdighets klædning, for «det er