- 26 -	- 27 -

for dém. Men av alt dette priser han aller mest at Herren er hans hyrde og at han er i hans pleie og varetekt, det vil si, at han har Guds ord. Den velgjerningen kan han aldn glemme. Han taler herlig om det og med stor glede og priser det høgt over alle jordiske goder. Og det samme gjør han i mange salmer. Som i den ll9de,vers 72. Der sier han:
»Din munns ord er meg bedre enn tusen stykker gull og sølv.«    Likedan, v. 127: »Det er mere verdifullt enn gull, ja meget fint gull.« - V. 103:
»Det er søtere enn honning og honningssaft, « osv.
Den kunsten skal vi og lære, å la ~erden beholde sin ros for rikdom, ære, makt, osv. For det er allikevel en løs, uviss, forgjengelig vare, som Gud kaster på skraphaugen. For ham er det en uting at han til en skjøtesløs tjener, som' til gjengjeld laster og vanærer ham, skal gi et kongerike, et fyrstendømme eller på annen måte ære og gods på jorden. Det er hans kli, såer og mask, som han fyller buken på slaktesvinet med. Men sine barn, som David her taler om, gir han den rette skatt.
Derfor skal vi som Guds kjære barn og arvinger ikke rose oss hverken av vår vishet, styrke eller rikdom, men av at vi har den kostelige perle, det kjære ord, og ved det kjenner ~ vår kjære far, og Jesus Knstus, som han sendte. Det er vår skatt og arv, som er sikker og evig og bedre enn all verdens gods. Den som har det, han kan overlate til de andre å samle penger, leve i sus og dus, være stolt og kjøre flott. Men han, selv om han er for-aktet av verden og er fattig, skal han ikke la seg
et nydelig tykt, fyldig gras, som det kan styrke og fete seg på, friskt vann, som det kan leske og for-friske seg på, når det vil. Slik har det der sin lyst og glede.
Så vil også David her si at Gud har aldri vist ham noen større nåde og veigjerning på jorden, enn nettopp denne, at han har kunnet være på det sted og blant det folk der Guds ord og bolig og den rette gudstjeneste var. For hvor skatten er, der står det vel til, både i det åndelige og i det verdslige styre og stell. Som om han vilde si: Det er som ingenting med alle folkene og kongerikene på jorden. De er vel rikere, mektigere og finere enn oss jøder, og det pukker de ogsa pa, sa det høres. Dertil roser de seg av sin vishet og hellighet, for de har også guder som de tjener. Men med all sin prakt og herlighet er de bare ørken og villniss, for der er hverken hyrde eller beite. Derfor må fårene løpe omkring på avveger og forsmekte og omkomme. -Men vi, skjønt vi har meget ørken omkring oss, sitter vi og hviler her, trygt og godt og glad i Paradiset, og i en lifug grønn eng, der det er fullt opp av gras og friskt vann, og har vår hyrde hos oss, som gjæter oss, fører oss til vannkilder, beskytter oss, osv. Derfor kan intet mangle oss.
Mannen hadde åndelige øyne, derfor så han godt hva som er den beste og edleste eiendom på jorden. Han roser seg ikke av sin kongelige herlighet og makt. Han vet godt, at slike rikdommer er Guds gaver. Han løper heller ikke fra dem og lar dem ligge, men bruker dem til Guds ære, og takker ham
	- 28 -	- 29 -
Men beitet eller graset i den er Guds ord som sam-vittigheten blir styrket og forfrisket av. I denne grønne eng samler vår Herre Gud sine får, beiter dem der med kostelig gras og »lesker dem med friskt vann«, det vil si, han forordner hyrdegjerninger for den hellige kirke, betror den og gir den det hellige evangelium og sakramentene, for at den skal pleie og røkte hans får med dem, så de skal være rikelig forsørget med l~re, trøst, styrke, beskyttelse mot alt ondt, osv. Men de som preker Moseloven eller menneskebud, de beiter ikke fårene på en grønn eng, men i villmarken, der de forsmekter, og fører dem til råttent, stinkende vann som de blir syke og dør av.
Med allegorien (liknelsen) om den grønne eng vil profeten antyde den store overflod av rikdom i det hellige evangelium og kunnskapen om Kristus hos de troende. For liksom graset i en grønn eng står deilig tykt og fyldig og stadig vokser og vokser, så har også de troende ikke alene Guds ord rikelig, men jo mere de bruker det og omgås med det, jo mere tiltar det og vokser hos dem. Derfor setter han også ordene velsignet tydelig. Han sier ikke: Han fører meg en gang, eller ofte, på en grønn eng, men:
han beiter meg uavlatelig på den, så jeg ligger så pent midt i graset, midt i beitet, og kan hvile der og bo der og aldri behøver å lide hunger eller noen annen mangel. For det ordet som han her bruker, er ligge og hvile, akkurat som et lite dyr ligger og hviler på sine fire føtter. - - -
anfekte av det, men takke Gud for hans uutsigelige gave og be om at han må beholde den. Det er ikke det som er om å gjøre, hvor rike og fornemme vi kan være her på jorden. Beholder vi denne skatten, så er vi overordentlig rike og har ære nok. Pau-lus vår et uverdig, elendig menneske på jorden, hvem djevelen og verden på det heftigste trengte seg inn på. For Gud var han en dyrebar, verdifull mann. Han var også så fattig at han måtte livberge seg ved sine henders arbeide. Og allikevel, i så stor fattig-dom, var han rikere enn keiseren i Rom, og hadde dog ingen annen rikdom enn det at han kjente Kristus. »Mot ham,« sier han, Fil. 3, 8, »akter jeg alt (intet på jorden unntatt), for tap og for skam«.
Måtte den kjære Gud gi nåde, at vi også, likesom David, Paulus og andre hellige, akter vår skatt så stor - skatten er fullstendig den samme som de hadde, - og at vi hever den over alle goder på jorden og takker Gud for at han har æret oss med den foran mange tusen andre. Han kunde like godt ha latt oss løpe om på avveger som jøder, tyrker, tartarer og andre, som er borte fra Gud, og som ikke vet noe om skatten; eller han kunde ha latt oss være forstokket, likesom papistene, som laster og fordømmer denne vår skatt. At han har satt oss i sin grønne eng og forsynt oss så rikelig med godt beite og friskt vann, er bare nåde. Derfor må vi takke ham desto mere.
Guds folk eller den hellige kristne kirke kaller profeten en »grønn eng«, for den er Guds lysthage, smykket og pyntet med alle slags åndelige gaver
- 30 -

Så er no dette den første frukt av det kjære ord,
at de kristne blir undervist av det, slik at de vokser i tro og håp, lærer å betro alt sitt liv og virke til Gud, og å vente alt det de trenger til sjel og legeme fra ham, osv.

Oppstandelsen og livet visst, det er den Herre Jesus Krist. Hvo på harp tror, han livet får, om enn hans legems liv forgår. Og hvo sbm lever og som tror, skal aldri dø - det er Guds ord.
(Salme av Luther i Rev. 5. nr. 747).

HAN LEDER MEG TIL HVILENS VANN.

Det er den andre frukten av det kjære ord. Det er ikke bare de troendes beite og gras, som de blir mettet ved og blir sterke i troen av, osv., det er dem også et godt, kjølig, friskt vann, som de blir forfrisket og trøstet av. Derfor lar han det ikke bli ved det som han har sagt: »Han leder meg på grønne enger,« men føyer bgså til: »Han leder meg til hvilens vann.« Som om han med det vilde si:
I stor hete, når solen stikker skarpt, Salme 121, 6, og jeg ikke kan finne noen skygge, fører han meg til friskt vann, lar meg drikke og svaler meg. - Det vil si, i all slags trengsel, angst og nød, åndelig og legemlig, når jeg ingensteds vet å fl nne hjelp og trøst, så holder jeg meg til nådens ord. Der alene, og ingen andre steder finner jeg den rette trøst og oppmuntring, og det også rikelig. Hva han her med dunkle ord sier om sådan trøst, det sier han annetsteds med tørre, klare ord. I Salme 119, 92 f. sier han:' »Om ikke ditt ord hadde vært min trøst, så var jeg bukket under i min elendighet. Jeg vil aldri glemme det, for du oppmuntrer meg med det, « osv.
Han vil kort og godt vise dette: Så lite som man utenfor Guds ord kan komme til sannhetens erkjennelse og til den rette tro, like lite er der utenfor det trøst å finne, og fred i samvittigheten. Verden