- 32 -

har også sin trøst og glede, men den varer et øye
blikk. Når angst og nød og framfor alt den siste time kommer, går det som Salomo sier, Ordspr. 14, 13: »Etter latter kommer sorg, og etter glede kommer lidelse.« - Men de som drikker av dette friske og levende vånn, de lider vel i verden trengsel og ~behag, men den rette trøst vil aldri mangle dem. Og særlig når det kommer til slag, vender bladet seg for dem, så det heter slik: Etter kortvarig gråt kommer evig latter, etter kortvarig trengsel kommer herlighet og glede, 2. Kor. 4, 17. For de skal ikke gråte og sørge både her og hisset. Men som Kristus sier, Luk. 6, 21: »Salige er I som no gråter, for I skal le.«

HAN OPPMUNTRER MIN SJEL.

Her forklarer profeten selv, hva slags beite og friskt vann han ~r talt om, nemlig det som sjeLen blir styrket og vederkveget av.
Det kan ikke være annet enn Guds ord. Men da vår Herre Gud har to slags ord, lov og evangelium, lar profeten oss tilfulle forstå, når han sier: »Han oppmuntrer min sjel,« at han her ikke taler om loven, men om evangeliet. Loven kan ikke oppmuntre sjelene, for det er et ord som byder oss og fordrer av oss, at vi skal elske Gud av helt hjerte osv., og vår neste som oss selv. Den som ikke gjør det, ham fordømmer den, og feller en slik dom over ham: »Forbannet være den som ikke gjør alt hva der står skrevet i denne lov,« 5. Mos. 27, 26. Men no er det sikkert, at der er ingen på jorden som gjør det. Derfor kommer loven med sin dom til sin tid, bedrøver og forskrekker sjelene, og hvor' der ikke blir funnet en råd, fører den til at de for-tviler og må være evig fordømte. m Derfor sier Paulus, Rom. 3, 20: »Ved loven kommer syndens erkjennelse.« Likedan, Rom. 4, 15: »Loven virker bare vrede.«
Men evangeliet er et salig ord, det fordrer intet av oss, men kunngjør oss alt godt, nemlig at Gud
3 Luther

- 34 -

har skjenket sin eneste sønn til oss arme syndere,
for at han skal være vår hyrde, som oppsøkte oss forsmektende, spredte får igjen, at han skulde late sitt liv for oss, for at han slik skulde utfri oss fra synden, fra den evige død og fra djevelens vold. Det er det grønne gras og det friske vann, som Herren oppmuntrer våre sjeler med. Så blir vi kvitt den onde samvittighet og den tyngende tanke.

Nu er det godt, nu lever vi Guds brøds de gode dage, den gamle surdeig er forbi, all synd vi vil forsage. Vår Kristus er det sanne brød, som gleder oss i liv og død. Av ham kun troen lever. Halleluja!
(Salme av Luther i Rev. S. nr. 336).

HAN FØRER MEG PÅ RETTFERDS STJER.
g
Herren, min trofaste hyrde, lar det ikke bli med det, sier han, at han beiter meg på en grønn eng og fører meg til friskt vann, og slik oppmuntrer min sjel. Men »han fører meg på rett veg,« så jeg ikke går avsides, kommer på villspor, og på den måten omkommer. Det vil si, han holder meg fast ved den rene lære, så jeg ikke blir forført av falske ånder, eller på annen måte faller fra den ved anfektelse eller forargelse. Han vil at jeg også skal vite hvordan jeg skal leve og ferdes i det yttre, og ikke la hyklernes hellighet og strenge liv anfekte meg. Han underviser meg om hva som er den rette lære, tro og gudstjeneste, osv.
Det er atter en skjønn frukt og kraft av det kjære ord, at de som holder fast ved det ikke alene får styrke og trøst for sjelen ved det, men også blir bevaret fra uriktig lære og falsk hellighet. Mangé oppnår vel denne skatt, men kan ikke beholde den. For så snart en blir sikker og overmotig, og tenker at han er viss på skatten, så er det forbi med ham; før han får se seg om, er han forført. - For djevelen kan også vise hellighet og skape seg om, som Paulus sier, 2. Kor. 11, 14, til en lysets engel. Slik gir hans tjenere seg også ut for rettferdighetens forkynnere

- 36 -

og kommer i fåreklær blant Kristi hjord. Men inn
vendig er de glupende ulver. Derfor gjelder det her å våke og be, som profeten gjør det i det siste verset, så vår hyrde holder oss fast ved den skatten som han har gitt oss. De som ikke gjør det, mister den sikkert, og med dem blir det som Kristus sier, verre enn det var før. For de blir siden kristen-hetens giftigste fiender, og gjør meget mere skade med sin falske lære enn tyrannene med sverdet.

Hjelp oss å hellige ditt navn, ditt ord la komme oss til gavn, at vi må leve kristelig, ditt navn til pris evindelig! Gi lærdom ren, vær ordets tolk! Vend om, vend om ditt arme folk!

(Salme av Luther i Rev. 5. nr. 44).

FOR SITT NAVNS SKYLD.

»Guds' navn« er forkynnelsen om Gud, som priser ham og lar oss vite, at han er nådig, barmhjertig, tålmodig, 'sannferdig, trofast, osv., som uansett at vi er vredens barn og skyldig til den evige død, tilgir oss alle våre synder og tar oss til sine barn og arvinger. Det er hans navn, som han lar rope ut gjennom ordet, slik vil han kjennes, prises og æres, og vil også etter det første bud vise seg slik mot oss, som han lar forkynne om seg, som han da uavlatelig gjør. Åndelig styrker og forfrisker han våre sjeler og passer på at vi ikke farer vill.  Legemlig før han oss, verger mot all ulykke, osv.
Den ære, at han er slik som no er sagt, gir bare de ham som holder fast ved hans ord. De tror og bekj enner åpent at alle gaver og goder som de har, åndelige og legemlige, får de av Gud bare av nåde og godhet, det vil si, alene for hans navns skyld, ikke på grunn av deres gjerning eller fortjenestp. For det takker de ham og gjør det kjent også til andre. Den æren kan de ikke gi Gud, de hovmodige hellige, som er kjettere og partiånder, eller ordets fiender og bespotteré. For de berømmer ikke hans, men sitt eget navn.
OM JEG ENN SKULDE VANDRE I DØDSSKYG
GENS DAL, FRYKTER JEG IKKE FOR ONDT,
FOR DU ER MED MEG.

Th no har profeten vist, at de som har Guds ord og elskér det, ikke mangler noe, for Gud er deres hyrde. Han beiter dem ikke bare på en grønn eng og fører dem til friskt vann, så de skal bli fete og fine, styrket ~g forfrisket, åndelig og legemlig, men passer også på at de ikke blir overmettet av godt beite og friskt vann og forlater den grønne eng og den rette veg og kommer ut i ødemarken igjen. Det er den første delen av salmen. No lærer han videre, hvordan de som er denne hyrdes får er omgitt av mange farer og ulykker. Men Herren, sier han, ikke bare beskytter dem, han redder dem også ut av alle anfektelser og trengsler. For han er med dem. Og hvordan han er med dem, det viser han også så vakkert.
Her ser du, at så snart ordet kommer, og der er folk som tar imot det og bekjenner det, innfinner djevelen og alle hans engler seg straks, og med hele sin kraft setter de verden opp imot det, for at de skal kvele det og rent utslette dem som har det og bekjenner det. For hva vår Herre Gud sier eller gjør, det må bli panserfektning og gå gjennom ilden. Dette er meget om å gjøre for en kristen å vite,
- 39 -

ellers kunde han bli forvirret og tenke: Hvordan
rimer dette sammen, Profeten sier ovenfor: »Herren er min hyrde, meg skal intet fattes,« her vil han just det motsatte, »han må vandre i en mørk dal«. Og i det følgende vers tilstår han at han har »fiender«? Derved lar han oss jo tydelig forstå at han mangler så altfor meget, ja, beint fram alt. For den som har fiender og vandrer i en svart dal, han ser intet lys, det vil si, han har ikke trøst eller håp, men er forlatt av enhver, og alt er mørkt og svart for hans øyne, også den vakre lyse solen. -Hvordan kan det da være sant at han intet mangler?
Her må du ikke rette deg etter øynene og følge fornuften, som verden gjør; for den er det umulig å se denne rike, herlige trøst som de kristne skal se, at de intet mangler. Ja, den holder det for helt sikkert, at det motsatte er tilfelle, nemlig at der på jord ikke finnes mere fattigslige, elendige og usæle folk enn nettopp de kristne. Den hjelper også ganske trofast og trøstig til med at de kan bli forfulgt på det grusomste, forjaget, hånet og myrdet. Og når den gjør slikt, tror den at den har gjort Gud en tjeneste med det, Joh. 16, 2. Derfor kan det i det yttre se ut som om de kristne er de bortjagde får, forlatt av Gud og allerede gitt i gapet på jilvene, og som ikke mangler noe, men alt.
De derimot, som tjener den store gud Mammon eller Buken, dem holder verden for å være de kjære får som, slik salmen sier det, intet mangler, som Gud sørger rikelig for, trøster og vokter for all fare og ulykke.
- 40 -
-	41 -sier han, om mine anfektelser var enno flere og større, og om det stod enno verre til med meg, og jeg allerede så' døden i gapet, allikevel »frykter jeg ikke for ondt«. Ikke så at jeg kunde gjøre meg en råd ved min egen sorg eller møye, arbeide eller hjelp. Jeg forlater meg heller ikke på min vishet, fromhet, kongelige makt og rikdom. For her er alle menneskers hjelp, råd, trøst og makt meget for ringe. Men det som gjør det er at Herren er med meg. Som om han vilde si: For min egen del er jeg sannelig svak, trist, engstelig og omgitt med all-slags fare og ulykke. Mitt hjerte og min samvittighet er heller ikke tilfreds for min synds skyld. Jeg føler grusom redsel for døden og helvete, så jeg rent kunde fortvile. Men selv om no hele verden kom imot meg, ja, helvetes porter med, vil jeg ikke derfor miste motet, ja, for all den ulykke og lidelse som de kan legge på meg vil jeg ikke frykte, »for Herren er med meg«. Herren, sier jeg, himmelens og jordens herre, han som har skapt alt hva der finnes i dem av en ringere ting enn et støvgrann, nemlig av intet, han som alle skapninger engler, djevler, mennesker, synd, død, osv., er underkastet. I en sum, han som har det i sin makt alt sammen, han er' min rådgiver, trøster, skytsherre og hjelper. Derfor frykter jeg ikke for ondt.
For de har hva deres hjerte begjærer, ære, gods, glede, vellyst, alles gunst, osv., og behøver heller ikke frykte for at man skal forfølge dem og ta livet ~v dem for deres tros skyld. For når de bare ikke tror på Kristus, den rette hyrde og bekjenner ham -de tror altså da på djevelen eller hans mor, og gjør ogsa ellers som de vil, med gjerrighet, osv., - så gjør de ikke bare vel, men er også levende helgener, som holder fast ved den gamle tro og ikke lar seg forføre ved kjetteri, slikt som David her lærer, at Herren alene skal være hyrde, osv. Slik en gruelig stor dødssynd er det å tro på denne hyrde og be-kjenne ham, at den slags aldri har forekommet på denne jord. For selv den pavelige hellighet, som ellers fritar for alle synder, og også tilgir dem, bare denne kan han ikke tilgi.
Derfor sier jeg: I dette må du ikke følge verden og din fornuft, som gjør seg til narr for dette, fordi den retter seg etter det yttre utseende og holder profeten for en løgner, når han sier: »Meg skal intet fattes.« Men, som ovenfor er sagt, du skal holde deg til Guds ord og tilsagn, høre på din hyrde, hvordan og hva han taler til deg, og rette deg etter hans stemme, ikke etter det som øynene ser og hjertet føler, da har du vunnet.
Det gjør profeten. Han tilstår at han vandrer i den mørke dalen, det vil si, at han er omgitt av trengsler, sorg, angst, nød, osv., (som man videre ser i hans historie og i andre salmer), likeså at han trenger trøst, og dermed er også sagt at han er bedrøvet, og likeså, at han har fiender. Og allikevel,