- 42 -	- 43 -

meg for uriktig lære og falsk hellighet. Dessuten så beskytter han meg også mot all fare og ulykke, åndelig som legemlig, og redder meg fra alle mine fiender med sin stav, det vil si, nettopp med ordet trøster og styrker han meg så rikelig, at ingen ulykke er så stor, den være sjelelig eller legemlig, at jeg ikke kunde holde den ut og vinne over den.
Du ser, at profeten her ikke taler om noen menneskelig hjelp, han trekker ikke noe sverd, osv., det foregår her lønnlig og skjult, gjennom ordet, så ingen andre enn de troende merker beskyttelsen og trøsten. Og David gir her for alle kristne en alminnelig regel, som er verd å merke seg: at der er intet annet mi~del eller råd på jord til å bli kvitt allslags anlektelse, enn at et menneske kaster alle sine anliggender på Gud, griper ham i hans nådes o r d, holder fast ved det og på ingen måte lar noen ta det fra ham.
Den som gjør slik, han kan være tilfreds om det går ham vel eller ille, om han lever eller dør, osv., og kan også bestå til enden, og det må gå ham vel mot alle djevler, mot verden 6g mot ulykke. Det kjær~ ord er jo, synes jeg, umåtelig høyt priset, Qg der er gitt det en kraft som er langt høyere enn alle englers og menneskers kraft.
Slik priser også Paulus det, Rom. 1, 16: »Evangeliet,« sier han, »er en Guds kraft, til frelse for hver den som tror«.
Og profeten rører her ved forkynnergjerningen. For ved den muntlige forkynnelse av ordet, som går inn gjennom øret, og som griper hjertet ved troen,
Hvordan Herren er med ham, viser han no videre, og sier:

DIN KJEPP OG DIN STAV DE TRØSTER MEG.

»Herren,« sier han, »er med meg«. Men ikke legemlig, så jeg kan se eller høre ham. Dette Herrens nærvær som jeg taler om, kan ikke oppfattes med våre fem sanser, men troen ser det, den er sikker på at Herren er oss nærmere enn vi er oss selv. Hvordan? Gjennom ordet. Derfor sier han:
»Din kjepp og stav trøster meg.« Som om han ville si: I all engstelse og nød finner jeg på jorden intet som kan hjelpe meg, så jeg er tilfreds. Men Guds ord er stadig min kjepp og min stav, til det holder jeg meg og på det retter jeg meg opp igjen og erfarer også sikkert at Herren derved er med meg, og ikke bare styrker og trøster meg gjennom dette ord i alle trengsler og anfektelser, men også frir meg fra alle mine fiender, mot djevelens og verdens vilje. -Med ordene: »Din kjepp og stav trøster meg,«
kommer han tilbake til liknelsen om hyrden og fåret og vil si så meget som: Likesom en legemlig hyrde styrer sine får med kvisten eller kjeppen, og fører dem til beite og til friskt vann, der de finner noe å spise og drikke, og med kjeppen beskytter dem mot all fare, slik blir også jeg ført og styrt av Herren, den rette hyrde, av hans stav, det vil si, av hans ord, så jeg vandrer for ham i tillitsfull tro, gla i sinnet, blir på den rette bane og vet å vokte
- 44 -

og ved de hellige sakramenter utretter vår Herre
Gud alt dette i sin kristenhet: Nemlig, at folk blir troende, styrket i troen, og bevaret ved den rette lære. Likeså, at de kan bestå til enden mot alle djevelens og verdens anfektelser. Uten disse midler, ord og sakrament, oppnår man intet av dette. For Gud har fra verdens begynnelse handlet med alle de hellige gjennom sitt ord, og har ved siden av det gitt dem yttre tegn på nåde; osv. Dette sier jeg for at ingen skal understå seg til å handle med Gud uten disse midler, eller bygge seg en særlig veg til himmelen. Ellers vil han styrte ned og brekke nakken.

DU DEKKER BORD FOR MEG LIKE FOR MINE
FIENDERS ØYNE.

Her tilstår han like ut, at han har fiender~ Men han sier at haji verger seg mot dem og slår dem tilbake med det at Herren har dekket bord for ham overfor disse hans fiender. Er ikke det en vidunderlig skytsherre?
Jeg tenkte han skulde berede en fast mur, en sterk voll, en dyp grav, panser og andre vergemidler og våpen, som hører med til kamp, så han kunde være sikker for sine fiender, eller slå dem på flukt. Og så bereder han et bord for ham, så han kan spise og drikke og så slå fiendene. Da kunde jeg også ha lyst til å krige, når man kunde vinne over fienden uten enhver fare, bekymring, møye og arbeide, og ikke behøve å gjøre annet for det enn å sitte til bords, ete, drikke og være glad.
Profeten vil med disse ordene: »Du dekker bord for meg like for mine fienders øyne,« vise det kjære ords store, herlige, vidunderlige kraft. Som om han vilde si: Du byr meg det så godt, Herre, du bespiser meg så herlig og rikelig over ditt bord, som du har dekket for meg. Det vil si, du overøser meg med så rikelig erkjennelse av ditt kjære ord, at jeg ikke bare inne i meg, i mitt hjerte, har en rik trøst mot min onde samvittighet, synd, frykt og skrekk
	- 46 -	- 47 -

maler den fint av, at den for Gud er en liflig grønn eng, der det er gras og friskt vann i overflod, det vil si, at der er Guds paradis og lysthage, prydet med alle hans gaver, og har en usigelig skatt, de hellige sakramen~r og det kjære ord, som den lærer, leder, oppmuntrer og trøster sin hjord med.
Men for verden har den et helt annet utseende. Der er den en svart, »mørk dal«, der det hverken er lyst eller glede å se, men bare pur elendighet, angst og nød. For djevelen går løs på den med all sin makt for denne skattens skyld. Innadtil plager han den med sine giftige ildpiler, utadtil splitter han den med uenighet og forargelser. Han hisser også sin brud, verden, på den, som skaffer den allslags jammer og hjertesorg, med 'forfølgelser, hån, spott, forbannelse og mord, så det ikke var det minste merkelig om den kjære kristenhet på et øyeblikk ble helt tilintetgjort av slik list og vold, både djevelens og verdens. For den kan ikke berge seg mot sine fiender, de er den meget for sterke, listige og mektige. Slik er den, som profeten her maler det, et uskyldig, enfoldig, vergeløst lite lam, som ikke vil og heller ikke kan gjøre noe ondt mot noen, men alltid er beredt til ikke bare å gjøre det som er godt, men éndog lide ondt til gjenjeld for det.
Hvordan går det da til at kristenheten som er sa svak, kan utstå djevelens og verdens list og tyranni? »Herren er dens hyrde,« derfor mangler den intet. Han gir den mat og forfrisker den åndelig og legemlig. Han holder den på rett veg. Han gir den også sin kjepp og stav til sverd. Dette fører den
for døden, og Guds vrede og dom, men også i det yttre blir jeg ved det en så tapper og uovervinnelig helt, at alle mine fiender ikke kan utrette noe mot meg. Jo mere de vredes og er rasende og avsindig mot meg, jo mindre tar jeg meg nær av det, ja desto mere er jeg trygg, glad og ved godt mot, og det ikke for noe annet enn at jeg har ditt ord. Det gir meg slik kraft og trøst mot alle mine fiender at når de raser og larmer på det heftigste mot meg, er jeg bedre til mote, enn når jeg satt ved et bord, der jeg kunde få alt som mitt hjerte bare kunde begjære, mat, drikke, glede, sang, strengespill, osv.
Der hører du enno en gang, hvor høyt David seUer det kjære ord og priser det. Nemlig at de troende vinner seier ved det, seirer mot djevelen, verden, kjødet, synd, samvittighet og død. For hvor man har ordet, og holder fast på det med troen, må disse fiender (som ellers er uovervinnelige) vike tilbake og gi seg til fange. Og det er dog en vidunderlig seier og kraft og dertil riktig en stor og stolt ære for de troende, at de tøyler og vinner over alle disse grufulle og så å si allmektige fiender, ikke ved årase, bite, stritte imot, slå igjen og hevne, og søke råd og hjelp her og der, men ved å spise, drikke og leve godt, og sitte og være glad og hvile. Alt dette skjer som sagt ved ordet. For å spise og drikke betyr tro på skriften, holde fast ved ordet. Derav kommer fred, glede, trøst, styrke, osv.
Slik viser no David med disse ord, hvordan det er med den hellige kristne kirke, (for her taler han ikke bare om sin person), gir den dens farge, og
- 48 -

ikke i hånden, men i munnen, og med det ikke bare
trøster den de sørgmodige, men slår også dj evelen på flukt, og alle hans apostler, om de er aldri så listige og skarpe. Dessuten har Herren også beredt for dem et bord eller påskelam. Når deres fiender blir meget vrede, biter tennene sammen over dem, blir gal, avsindig, brutal og fra seg av raseri, og tar til hjelp all sin list, styrke og makt for rent å utslette dem, så setter den kjære Kristi brud seg til sin Herres bord, eter av påskelammet, drikker av det friske vann, gleder seg og synger: » Herren er min hyrde, meg fattes intet.« Dette er hennes våpen og rifier som hun hittil har slått alle sine fiender med og overvunnet dem. På denne måten vil hun også beholde seiren til den ytterste dag. Og jo mere djevelen og verden plager og piner henne, desto bedre står det til med henne.  For hennes vekst og forbedring består i forfølgelse, lidelse og død. Derfor har også en av de gamle fedre sagt: Martyrenes blod er et frø. Hvor man henretter én, der kommer hundre opp igjen, osv.
- - - Derfor skal jo enhver kristen lære den kunsten, at han holder seg til denne kjepp og stav og innfinner seg ved dette bord når han er sørgmodig eller annen ulykke møter ham, så får han sikkert styrke og trøst mot alt som tynger ham, osv.

DU SALVER MITT HODE MED OLJE,
MITT BEGER FLYTER OVER.

Denne andre liknelsen er om oljen, som det ofte blir tenkt på i den hellige skrift. Men det var en kostelig olje, som balsam eller en annen velluktende veske, og man pleiet å salve prester og konger med den. Også når jødene holdt sine fester og vilde være glade, salvet eller stenket de seg med slik kostelig olje. Som også Kristus viser, Matt. 6, 17, når han sier: »Når du faster, så salv ditt hode og vask ditt ansikt,« osv. Ja, slik var bruken av oljen hos disse folk, når de vilde være muntre og glade. Likesom også Magdalena vilde gjøre Herren glad når hun heldte kostelig nardusvann på hans hode. For hun så at han var bedrøvet, Matt. 26, 7.
Den tredje liknelsen her er om kalken, som de brukte i sin gudstjeneste når de ofret takkoffer og var glad for Herren. Slik vil no profeten med ordene:  »Du salver mitt hode med olje, mitt bege; flyter over, « vise den store, rike trøst, som de troende har ved ordet, at deres samvittighet er sikker, glad og vel til freds, midt i allslags anfektelser og nød, også dødens. Som om han vilde si: Herren gjør sannelig en besynderlig kriger ut av meg, og ruster meg ut mot mine fiender på en nokså forunderlig
4 Luther