- 50 -	- 51 -

Ånd, som ikke bare gjør dem motige og tapre, men også så sikre og glade at de blir drukne av den overstrømmende store glede.
Slik taler han no her om åndelig styrke, glede og beruselse, som er en guddom~eh.g styrke, Rom. 1, 16, og en glede, som Paulus kaller det, i den Hellige Ånd, Rom. 14, 17, og en salig beruselse, da folkene ikke blir drukne av vin, for av det følger uordentlighet, men blir fylt av den Hellige Ånd, Ef. 5, 18. Og dette er panseret og våpnene som vår Herre Gud ruster sine troende med mot djevelen og verden. Ordet, nemlig, gir han dem i munnen, motet, det vil si, den Hellige Ånd, i hjertet.
Med slik rustning angriper de uforskrekket og glad alle sine fiender, og slår og overvinner dem med all deres makt, vishet og hellighet. Slike krigere var apostlene på pinsedagen. De opptrådte i Jerusalem mot keiserens og yppersteprestenes befaling og bar seg at som om de var guder og alle de andre bare grashopper. De gikk alle fram med kraft og glede, som om de var drukne, som da også enkelte hadde til spott og sa »de var fulle av søt vin,« osv., Ap. gj. 2, 13. - Men Peter viste av profeten Joel, kap. 3, 1, at de ikke var fulle av vip, men av den Hellige Ånd, og slår derpå om seg med sitt sverd, det vil si, åpner munnen, preker, og slår tre tusen sjeler fra djevelen på en gang.
Og slik kraft, glede og salig beruselse viser seg ikke bare i de troende, når det står vel til med dem og de har fred, men også når de lider og dør. Som, da rådet i Jerusalem lot apostlene hudstryke, var de
måte. Jeg mente, han skulde trekke på meg et panser, sette en hjeim på mitt hode, gi meg et sverd i hånden og advare meg, at jeg ikke ble overrasket av fienden. Så setter han meg til et bord, og bereder for meg et herlig måltid, salver mitt hode med kostelig balsam, eller (etter vår skikk og bruk) setter en krans på meg, som om jeg skulde gå til glede og dans, og ikke SlåSS med mine fiender. Og for at ikke noe skal mangle, skjenker han meg begeret fullt, så jeg straks drikker, glad, i godt humør, og blir drukken. Slik er no det dekkete bord mitt panser. Den kostelige balsam min hjeim, begéret fullskjenket, mitt sverd. Med det overvinner jeg alle mine fiender. Men er det ikke en underlig rustning, og en enno mere underlig seier?
Han vil på den måten si: Herre, dine gjester, som sitter ved ditt bord, det vil si, de troende, blir ikke bare sterke og tapre, kjemper mot alle sine fiender, men de blir også glade og drukne. Altså, du~holder et storartet gjestebud for dem, som en rik vert pleier å gjøre for sine gjester. Du gir dem herlig mat, du gjør dem lystige og glade. Og du skjenker dem så nkeJig, at de blir drukne. Dette skjer alt gjennom nådens ord. For gjennom det før og styrker Herren, vår hyrde, sine troendes hjerter, så de tør by alle sine fiender tross, og si med profeten, Salm. 3, 7:  »Jeg frykter ikke for hundretusener, som legger seg imot meg rundt omkring.« Og ovenfor, i 4. vers: »Jeg frykter ikke for ondt, for du, Herre, er med meg,« osv. Så gir han dem også ved siden av dette, ja, nettopp gjennom dette ord, den Hellige
	- 52 -	- 53 -

beroper seg undertiden så sikkert og trygt på Kristus, at han ikke reiser seg for lov, synd, død og djevel. »Jeg l~ver ikke lenger selv,« sier han, Gal. 2, 20, »men Kristus lever i .meg,« osv. Likeså Fil. 1, 23:
»Jeg har lyst til å dø og være hos Kristus.« Likeså Rom. 8, 32, 35: »Hvem vil skille oss fra Guds kjærlighet? Han som ikke sparte sin egen sønn, men ga ham for oss alle, hvorledes skal han kunne annet enn gi oss alle ting med ham?« »Skal trengsel, angst, forfølgelse, sverd, skille oss fra ham? «  Der taler han om døden, djevelen og alt ondt så sikk~r som om han var den sterkeste og største hellige, for hvem døden var et rent lystspill.    Snart taler han et annet sted om at han er den største synder på jord, 1. Kor. 2, 3: Jeg var hos eder i skrøpelighet og i frykt og i megen beven.« Rom. 7, 14, 23, 24:
»Jeg er kjødelig, solgt under synden,« »den tar meg til fange«. »Jeg elendige menneske, hvem skal fri meg fra dette dødens legeme?« Og i qal. 5, 17 lærer han at i de hellige er der en evig kamp, kjødet mot ånden, osv.
Derfor skal du ikke ~å snart bli motløs, når du føler deg svak og forsakt, men vær flittig å be, så du kan bli ved ordet og vokse i troen på og erkjennelsen av Kristus. - -
glade over at de hadde vært verdige til å lide van-ære for Kristi navns skyld, Ap. gj. 5, 41. I Rom. 5, 3 sier Paulus: »Vi roser oss også av trengselen, « osv. Mange martyrer, både menn og kvinner, er også etter den tid gått til døden med et glad hjerte og en leende munn, som om de gikk til vellevnet eller dans; slik man leser om St. Agnes, St. Agatha, som var gjenter på tretten eller fjorten år, og mange andre. Ved sin død har de ikke bare tappert og trøstig overvunnet djevelen og verden, men var også hjertens vel til mote ved det, likesom om de var drukne av stor glede. Og det ergrer djevelen i den grad, når man med slik sikkerhet forakter hans store makt og list. Også i våre dager er mange gått med glede i døden fordi de bekjente Kristus.  Slik opplever man også ellers at mange dør hen i sin seng med en skjønn innsikt og tro og sier med Simeon: »Med fred og glede far' jeg hen,« osv., så det er en lyst, og jeg har selv sett meget av det. Alt fordi de, som profeten sier, er salvet med oljen, som den 45. salme, v. 8, kaller en gledens olje, og har drukket av det fulle beger som Herren skjenker.
Ja, sier du, jeg finner meg enno ikke så skikket at jeg kunde dø med glede. Det gjør ikke noe. David har heller ikke til enhver tid kunnet kunsten, som ovenfor sagt, men har nok undertiden klaget over at han var forstøtt for Guds øyne.
Altså, andre hellige har heller ikke bestandig hatt en hjertelig tillit til Gud, og et evig velbehag og tålmot i sine trengs ler og anfektelser. - Paulus
BARE GODT OG MISKUNNHET SKAL ETTERJAGE MEG ALLE MITT LIVS DAGER, OG JEG SKAL BO I HERRENS HUS GJENNOM LANGE
TIDER.

Fordi djevelen aldri opphører med å plage de troende, innad med skrekk, utad med de falske læreres list og tyrannenes vold, ber han her til slutt alvorlig, at Gud, som har gitt ham denne skatt, også vil bevare ham ved den, og sier: Å, måtte den kjære Gud gi nåde, at »godt og barmhjertighet følger meg livsdagen lang«; og han viser snart hva han kaller »godt og barmhjertighet,« nemlig »at han må bli i Herrens hus bestandig«. Som vilde han si:
Herre, du har gjort begynnelsen, du har gitt meg ditt hellige ord, og tatt meg med blant dem som er ditt folk, som erkjenner deg, som lover og priser deg: så gi no fremdeles nåde, så jeg kan bli ved ditt ord og aldri mere må skilles fra din hellige kristenhet. Slik ber han også i den 27. salme, v. 4:
»Ett,« sier han, »ber jeg Herren om. Jeg vilde så gjerne bli i Herrens hus hele mitt liv, for å se Herrens vakre gudstjenester og for å besøke hans tempel. «
Slik lærer og formaner profeten her alle troende ved sitt eksempel, at de ikke skal være sikre, stolte
55

og freidige, men frykte og be, så de ikke mister skatten. Og en slik alvorlig formaning skal sannelig vekke oss og oppmuntre oss til å be flittig. For har den hellige David, som var en profet, høyt opplyst med all slags gudelig vishet og innsikt, så ofte og med så stort alvor bedt om at han måtte beholde et sådant gode, meget m&e vil det sømme seg oss, -som dog er for intet å regne imot ham, og som dertil lever på verdens siste tid, da det som Kristus og apostlene sier, er en grufull og farlig tid, -at vi våker og med største alvor og flid ber at vi må bli alle vårt livs dager i Herrens hus. Det vil si, høre Guds ord, få all den nytte og frukt av det som ovenfor er vist, og bli fast i det til enden. -Det skjenke oss Kristus, vår eneste hyrde og frelser.